Науково-теоретичний журнал Інституту мовознавства імені О. О. Потебні НАН України та Українського мовно-інформаційного фонду НАН України. Мовознавство
Мовознавство : наук.-теорет. журн. / Ін-т мовозн. ім. О. О. Потебні, Укр. мовно-інформ. фонд Нац. акад. наук України. – К.: [б. в.], 1967. - Виходить раз на два місяці. - ISSN 0027-2833 _____________________________________________________________________________________________ Науково-теоретичний журнал Інституту мовознавства імені О. О. Потебні НАН України та Українського мовно-інформаційного фонду НАН України. Заснований 1967 року. Виходить 6 разів на рік. Журнал індексується в міжнародних базах даних - Cite Factor, Research Bible, Erih Plus, Index Copernicus, Crossref, Фахове наукове видання категорії "Б" (Наказ МОН України від 26.11.2020 №1471), Impact-фактор за оцінкою Міжнародної бази даних Cite Factor - 1,98. Також наш журнал отримав оцінку (Index Coprnicus Value) від Index Copernicus 76.80
Ін-т мовозн. ім. О. О. Потебні, Укр. мовно-інформ. фонд Нац. акад. наук України
Що було робити зі старорущиною при утвердженні української літературної мови на народній основі? Або чому тексти церковнослов’янською мовою сприймаємо як російські
[Рец. на: Даниленко А. Від Біблії до Шекспіра: Пантелеймон Куліш і формуван­ня української літературної мови / пер. з англ. Петра Таращука. Київ : Критика, 2023. 432 с. , іл., бібліогр. покажч.] Певне, кожен, хто слухав службу Божу в церквах Московського патрі­архату, яка здійснюється церковнослов’янською мовою, проводив паралель між нею та російською. Дуже ця мова нагадує російську. Або принаймні вона (церковнослов’янська) значно ближча до сучасної російської, бо від україн­ської вона вочевидь відрізняється. Чому так? Адже на церковнослов’янській мові, після її потрапляння на Русь у зв’язку з хрещенням, відбилися явні ознаки місцевої київської (української) говірки. Коли представники української культурної еліти прийшли до усвідомлен­ня розвивати свою писемно-літературну мову з якомога більшим наближен­ням до говіркової, то неодмінно перед ними поставало питання: а що робити з багатющою кількасотлітньою книжною спадщиною, тобто руською писемні­стю? Що робити з великим обсягом давньоруських та церковнослов’янських мовних елементів, які в українській писемності були присутні постійно до кінця XVIII ст. і сприймалися вже як цілком органічне явище? Це питання, напевно, ставив перед собою і Пантелеймон Куліш, постать непересічна й неоднозначна в становленні нашої літератури й мови, але, поза всіма сумнівами, — без Куліша неможливо осягнути непростий про­цес утвердження української літературної мови від ХІХ ст. й до сьогодні. У часи Куліша саме й відбувалися пошуки нормування й подальшого розвит­ку української мови, і Куліш був, безперечно, в епіцентрі цих пошуків.
Авторське право (c) 2025 Науково-теоретичний журнал Інституту мовознавства імені О. О. Потебні НАН України та Українського мовно-інформаційного фонду НАН України. Мовознавство
[Рец. на: Даниленко А. Від Біблії до Шекспіра: Пантелеймон Куліш і формування української літературної мови / пер. з англ. Петра Таращука. Київ : Критика, 2023. 432 c., іл., бібліогр. покажч.] Переклади наукових праць закордонних дослідників істотно примножу­ють український гуманітарний дискурс. Знаковими подіями стали публікації творів Ю. Шевельова, С. Плохія, Т. Снайдера, Дж. Броджі та ін.; сьогодні до них додається книжка Андрія Даниленка «From the Bible to Shakespire: Pan­telejmon Kulis (1819 – 1897) and the Formation of Literary Ukrainian» (Boston: Academic Studies Press, 2016), що прийшла до українського читача в автори­зованому перекладі. Виданню поки що не пощастило ні на розлогі рецензії, ні на відзна­ки1. Це й не дивно: видавництво «Критика» оприлюднило його на початку 2024 р., під звуки вибухів, сирен і генераторів. І чи знайдеться в читачів час на повільне прочитання й зосереджене осягнення? А проте оминути увагою цю працю не вдасться. Не тільки тому, що ав­тор — американсько-український славіст світового резонансу, відомий де­сятками вагомих публікацій з проблематики історії й типології слов’янських мов, а першовидання, вже презентоване в Україні2, здобуло низку престиж­них премій славістичних товариств Північної Америки та Європи.
Тінатін Мшвідобадзе Етапи та лінгвістичні аспекти мовного розвитку дітей до шести років
Численні проблеми розвитку дитячої мови та постійний інтерес лінгвістів визначили актуальність, мету та методичні основи наукової роботи авторів статті — дослідити й вивчити психолінгвістичні аспекти та когнітивні основи мовного розвитку дітей дошкільного віку, виявити причини перешкод у мовному розвитку, знайти шляхи розвʼязання проблеми з розладом мови та розробити рекомендації щодо покращення результатів. Проблеми, окреслені у статті, досліджувалися з використанням методів описового, історико-порівняльного та критичного аналізу. Зокрема, розглядаються та переосмислюються різні теорії, наукова література, що стосуються сучасних проблем та етапів мовного розвитку дітей до шести років. Ці етапи (передмовленнєва стадія, етап одного слова, етап двох слів, eтап проголошення речення) відповідають фонематичному, морфологічному, синтаксичному та прагматичному аспектам. Виявляється, що всі діти, незалежно від їхньої мовної належності, в однаковій послідовності засвоюють мовленнєві звички, фонематичні одиниці, звукові значення. Інструментарій для вивчення мовного розвитку таких дітей має бути відмінним для різних мов, оскільки порушення мовного розвитку проявляються по-різному, і їхні маркери не є універсальними. У зв’язку з цим грузинська система мовлення вирізняється специфічною фонетичною системою і граматикою. Це дослідження сприятиме появі в сучасній психолінгвістиці інноваційних підходів і теорій, пов’язаних з порушеннями мовного розвитку дітей віком до шести років, а також допоможе особам і фахівцям, зацікавленим у вивченні даної проблеми, розробити і застосувати на практиці стратегії поліпшення мовного розвитку дітей віком до шести років _______________________________________________________ STAGES AND LINGUISTIC ASPECTS OF LANGUAGE DEVELOPMENT IN CHILDREN UNDER SIX YEARS OF AGE Numerous problems of children’s speech development and the constant interest of linguists determined the relevance, purpose and methodological foundations of the scientific work of the authors of the article — to investigate and study the psycholinguistic aspects and cognitive foundations of speech development of preschool children, to identify the causes of obstacles in speech development, to find ways to solve the problem of speech disorder and to develop recommendations for improving results. The problems outlined in the article were studied using the methods of descriptive, historical-comparative and critical analysis. In particular, various theories and scientific literature related to modern problems and stages of speech development of children under six years of age are considered and rethought. These stages (pre-speech stage, one-word stage, two-word stage, sentence pronunciation stage) correspond to phonemic, morphological, syntactic and pragmatic aspects. It turns out that all children, regardless of their linguistic affiliation, acquire speech habits, phonemic units, sound meanings in the same sequence. The tools for studying the language development of such children should be different for different languages, since language development disorders manifest themselves differently, and their markers are not universal. In this regard, the Georgian speech system is distinguished by a specific phonetic system and grammar. This scientific work will lay the foundation for the emergence of innovative approaches and theories related to language development disorders in children under six years of age in modern psycholinguistics, and will also help individuals and specialists interested in studying this problem to develop strategies for improving children’s language development and apply them in practice. Keywords: Child, language, speech, developmental stages, psycholinguistics, problem.
Скорочення з евіденційною семантикою в текстах неофіційної комунікації інтернет-дискурсу: типологія, структурні особливості, прагматичний потенціал
У статті на матеріалі сучасної української мови проаналізовано розширення се­мантичного спектру кодифікованих до початку нинішнього століття іншомовних за­позичень. За основу взято академічні словники за редакцією О. С. Мельничука 1974 і 1985 рр. Реєстр і тлумачення з цих видань порівнюємо з матеріалом низки різно­рідних лексикографічних видань, що вийшли після 2000 р., від «Сучасного словника іншомовних слів» О. І. Скопненка і Т. В. Цимбалюк за редакцією Г. П. Півторака (2006 р.) до колективної праці «Словник новітніх англізмів» (2022 р.). Використано також відповідний матеріал сучасних тлумачних словників української мови. Увага зосереджена на значеннєвому вимірі. Зазначені семантичні зміни є відображенням суспільно-політичних трансформацій, науково-технічного прогресу і культурного обміну, а також глобалізаційних процесів. Окреме місце посідають семантичні ін­новації, пов’язані з релевантними для України історичними подіями останніх років. Не всі нові значення і конотації запозичених слів зафіксовані в сучасних словниках, деякі з них виступають наразі лише в електронних виданнях та інших інтернет-дже­релах. Виділено групу давніх запозичень грецького і латинського походження, гер­манізми і романізми, класифіковані за тематичним принципом — науково-техніч­ні (серед яких особливу увагу приділено лінгвістичним), фінансово-економічні, суспільно-політичні і юридичні, науково-освітні терміни, лексика, належна до куль­турно-мистецької і побутової та інших сфер). Зазначені факти вторинної номінації в багатьох випадках пов’язані з вихідною і набутою багатозначністю відповідних анг­лійських лексем, у тому числі негерманського (переважно латинського) походження. Розширення значень запозичених лексем є свідченням подальшої інтернаціоналіза­ції сучасного українського лексикону. _________________________________________________________ SHORTENINGS WITH EVIDENTIAL SEMANTICS IN TEXTS OF INFORMAL INTERNET DISCOURSE: TYPOLOGY, STRUCTURE, AND PRAGMATICS The article focuses on the semantic and structural properties of English Internet shortenings with evidential semantics, examines their pragmatic functions, and proposes their classification. The selection of linguistic units, for which the continuous sampling method was used, is based on the broad definition of evidential semantics (as an indicator of an epistemic relation between a speaker and an event). The abbreviations obtained (72 units) have been divided into 4 groups: information source / mode of information access; evaluation of a statement’s certainty; the speaker’s / addressee’s epistemic stance; changes in epistemic stance / common ground management. The statistical data demonstrates that the low degree of data-source specification is in contrast with the high frequency of forms that evaluate information quality (its completeness / reliability) and denote the epistemic stance of the speaker and other communicative act participants. The analysis of the structural features of the «evidential» shortenings under consideration revealed their special nature, determined predominantly by the fact that, unlike traditional shortenings, they are not derived from terms, but from parenthetical constructions and even whole sentences. Special attention is paid to determining the place of these unique evidential forms in relation to lexical and grammatical evidentials (specifically, in the context of testing G. McCulloch’s hypothesis regarding the role of abbreviations in the emergence of new evidentiality forms). Those evidential constructions which, for some reason, failed to develop shortened forms are also briefly described. The analysis of the shortenings’ usage in Twitter posts allowed to determine their graphic and syntactic features and describe their functions: namely, signaling a proposition’s non-factual nature, differentiating it from factual statements, and evaluating the information conveyed. Some of the “evidential” abbreviations are interpreted as politeness markers, aimed at softening the statements modified by them and protecting the speaker from potential interlocutors’ attacks. In addition, the tendency towards desemantization of the source phrase is illustrated. It is argued that, in certain contexts, «evidential» shortenings might function as «intensifier particles». Keywords: evidentiality, epistemic modality, epistemic stance, Internet abbreviation, Internet shortening, Internet discourse, semantics, grammar.
Знеголошувати чи не знеголошувати? До історії однієї полеміки між харківськими мовознавцями кінця XX ст
У статті на матеріалі сучасної української мови проаналізовано розширення се­мантичного спектру кодифікованих до початку нинішнього століття іншомовних за­позичень. За основу взято академічні словники за редакцією О. С. Мельничука 1974 і 1985 рр. Реєстр і тлумачення з цих видань порівнюємо з матеріалом низки різно­рідних лексикографічних видань, що вийшли після 2000 р., від «Сучасного словника іншомовних слів» О. І. Скопненка і Т. В. Цимбалюк за редакцією Г. П. Півторака (2006 р.) до колективної праці «Словник новітніх англізмів» (2022 р.). Використано також відповідний матеріал сучасних тлумачних словників української мови. Увага зосереджена на значеннєвому вимірі. Зазначені семантичні зміни є відображенням суспільно-політичних трансформацій, науково-технічного прогресу і культурного обміну, а також глобалізаційних процесів. Окреме місце посідають семантичні ін­новації, пов’язані з релевантними для України історичними подіями останніх років. Не всі нові значення і конотації запозичених слів зафіксовані в сучасних словниках, деякі з них виступають наразі лише в електронних виданнях та інших інтернет-дже­релах. Виділено групу давніх запозичень грецького і латинського походження, гер­манізми і романізми, класифіковані за тематичним принципом — науково-техніч­ні (серед яких особливу увагу приділено лінгвістичним), фінансово-економічні, суспільно-політичні і юридичні, науково-освітні терміни, лексика, належна до куль­турно-мистецької і побутової та інших сфер). Зазначені факти вторинної номінації в багатьох випадках пов’язані з вихідною і набутою багатозначністю відповідних анг­лійських лексем, у тому числі негерманського (переважно латинського) походження. Розширення значень запозичених лексем є свідченням подальшої інтернаціоналіза­ції сучасного українського лексикону. _______________________________________________ TO BE OR NOT TO BE VOICED? FROM THE HISTORY OF ONE POLEMICS BETWEEN TWO KHARKIV LINGUISTS AT THE END OF THE 20TH CENTURY The article investigates a polemics which took place between two Kharkiv linguists at the turn of the 20th century, S. I. Doroshenko and O. H. Muromtseva. S. I. Doroshenko advanced a new orthoepic norm, according to which voiced obstruents should be allowed to be devoiced word-finally (and before other obstruents) in literary Ukrainian. This proposal was supported by the fact that the voiced obstruents in the bulk of Ukrainian dialects are produced as voiceless in this environment. O. H. Muromtseva rejected this proposal as motivated by the Russian language influence. The author tries to reconcile the two opinions, based on the transition of the Ukrainian dialects from a phonemic opposition of protensity (with passive voicing in the final position and before the other obsrruents), retained largely in Southeast and North Ukrainian, to a phonemic voicing system with neutralization before all obstruents in Southwest Ukrainian. The final devoicing in the Ukrainian dialects is compared with a similar phenomenon in Warsaw Polish and explained as a loss of the laryngeal element. The author draws a conclusion that both S. I. Doroshenko and O. H. Muromtseva were right in defending their stances toward the changes in literary Ukrainian. Accounting for the available dialectal material, S. I. Doroshenko managed to outline a developmental tendency in the history of Ukrainian, caused by a competition between the two phonematic systems in the language, one based on protensity and the second on phonemic voicing. On the other side, O. H. Muromtseva defended the Dnieper Ukrainian (orthoepic) norms first introduced by the normalizers in the times of P. Zhytetskyi. However, supported by dialectal evidence, the perspicacity of S. I. Doroshenko goes ahead of time in terms of the normalization of the orthoepic norms of the Ukrainian language. Keywords : devoicing, word-final position, phonemic protensity, phonemic voicing, laryngeal, language contact, orthoepic norm, literary language.
Семантична еволюція кодифікованих іншомовних запозичень в українській мові ХХІ ст
У статті на матеріалі сучасної української мови проаналізовано розширення се­мантичного спектру кодифікованих до початку нинішнього століття іншомовних за­позичень. За основу взято академічні словники за редакцією О. С. Мельничука 1974 і 1985 рр. Реєстр і тлумачення з цих видань порівнюємо з матеріалом низки різно­рідних лексикографічних видань, що вийшли після 2000 р., від «Сучасного словника іншомовних слів» О. І. Скопненка і Т. В. Цимбалюк за редакцією Г. П. Півторака (2006 р.) до колективної праці «Словник новітніх англізмів» (2022 р.). Використано також відповідний матеріал сучасних тлумачних словників української мови. Увага зосереджена на значеннєвому вимірі. Зазначені семантичні зміни є відображенням суспільно-політичних трансформацій, науково-технічного прогресу і культурного обміну, а також глобалізаційних процесів. Окреме місце посідають семантичні ін­новації, пов’язані з релевантними для України історичними подіями останніх років. Не всі нові значення і конотації запозичених слів зафіксовані в сучасних словниках, деякі з них виступають наразі лише в електронних виданнях та інших інтернет-дже­релах. Виділено групу давніх запозичень грецького і латинського походження, гер­манізми і романізми, класифіковані за тематичним принципом — науково-техніч­ні (серед яких особливу увагу приділено лінгвістичним), фінансово-економічні, суспільно-політичні і юридичні, науково-освітні терміни, лексика, належна до куль­турно-мистецької і побутової та інших сфер). Зазначені факти вторинної номінації в багатьох випадках пов’язані з вихідною і набутою багатозначністю відповідних анг­лійських лексем, у тому числі негерманського (переважно латинського) походження. Розширення значень запозичених лексем є свідченням подальшої інтернаціоналіза­ції сучасного українського лексикону. ______________________________________________________________ SEMANTIC EVOLUTION OF CODIFIED LOANWORDS IN THE UKRAINIAN LANGUAGE OF THE 21st CENTURY The article deals with the expansion of the semantic spectrum of foreign-language borrowings codified by the beginning of this century using the material of the modern Ukrainian language. The academic dictionaries edited by O. S. Melnychuk in 1974 and 1985 are taken as the basis. The register and interpretations from these editions are compared with the material of a number of diverse lexicographic editions published after 2000, from the «Modern Dictionary of Foreign Words» by O. I. Skopnenko and T. V. Tsymbalyuk edited by H. P. Pivtorak (2006) to the collective work «Dictionary of Modern Anglicisms» (2022). The corresponding material from modern explanatory dictionaries of the Ukrainian language is also used. Attention is focused on the semantic dimension. The mentioned semantic changes are a reflection of socio-political transformations, scientific and technological progress and cultural exchange, as well as globalization processes. A separate place is occupied by semantic innovations associated with historical events, relevant for Ukraine, of recent years. Not all new meanings and connotations of borrowed words are recorded in modern dictionaries, some of them currently appear only in electronic publications and other Internet sources. A group of ancient borrowings of Greek and Latin origin, Germanisms and Romanisms, classified according to thematic principle - scientific and technical (among which special attention is paid to linguistic), financial and economic, socio-political and legal, scientific and educational terms, vocabulary belonging to cultural and artistic, every day and other spheres, is highlighted. The above facts of secondary nomination are in many cases related to the original and acquired polysemy of the corresponding English lexemes, including those of non-Germanic (mostly Latin) origin. The expansion of the meanings of borrowed lexemes is evidence of the further internationalization of the modern Ukrainian lexicon. Keywords: language contacts, loanwords, dictionaries of foreign words, semantic change, globalization, secondary nomination, internationalization.
25–26 жовтня 2024 р. у Національному університеті «Києво-Могилян­ська академія» відбулася Міжнародна наукова конференція «Проблеми за­гального і порівняльно-історичного мовознавства», присвячена пам’яті та 70-річчю від дня народження доктора філологічних наук, професора, заслу­женого діяча науки і техніки України, засновника і першого завідувача кафе­дри загального і слов’янського мовознавства НаУКМА Василя Вікторовича Лучика. Конференція стала знаковою подією в науковому житті, зокрема в галузі мовознавства, літератури, історії, культури, соціальних комунікацій, про що засвідчила участь у її роботі багатьох учених з провідних закладів вищої освіти і наукових установ. Співорганізаторами конференції виступили кафедра загального і слов’янського мовознавства НаУКМА, центр теоретичної, прикладної та комп’ютерної лінгвістики Українського мовно-інформаційного фонду Національної академії наук України, кафедра іноземних мов та перекладознавства Львівського державного університету безпеки життєдіяльності, кафедра за­гального та прикладного мовознавства і слов’янської філології Донецького національного університету імені Василя Cтуса.
Концепт слово, мова в поетичній творчості Дмитра Павличка
У статті розглянуто концепти слово, мова в поетичному доробку Д. Павличка, що вербалізований багатьма лексемами, серед яких ми виділяємо центр і перифе­рію. До центру названого концептуального поля належать лексеми слово і мова, до периферії — глагол, суржик, пісня-мова, український словник, лексикон, матюки та ін. Значення центральних вербалізаторів можуть переплітатися, накладатися один на одного. Додаткових смислових відтінків набуває лексема слово в контекстуальній кореляції з номенами здорова нація, народ, держава, територія, земля, для яких мова є ідентифікатором, бо свідчить про незалежність нації, самостійність держави, автохтонність народу. Співвіднесення поетичного образу слова з назвами суспіль­но-політичної сфери допомагає осмислити значення мови для становлення держав­ності в Україні. Реалізація концепту слово здійснена із залученням найменувань морально-етич­ного змісту — невмирущість, свобода, дух народу, кров предків. Поет ототожнює слово з людиною, створюючи його персоніфікований образ. Таким чином митець демонструє глибинні витоки української мови, її зв’язок із ментальністю народу, що відображено в назвах навколишньої дійсності. Одним з поширених прийомів образності та логічної побудови думки в аналі­зованих висловленнях про слово є аналогія, при якій відбувається перетин інфор­маційних потоків кількох сфер. Тому слово української мови в поетичному доробку Д. Павличка — це щоденне чудо, сонце, серце, крові гордий спів, пісня, відвага, сила, сім’я, душа нескована, надія і наснага, чертог, що надає неповторних нових коно­тацій усьому висловленню, підкреслює зв’язок рідної мови з ментальністю народу. Поет говорить також про здобутки українців у галузі літературної творчості, називаючи мовотворчість Т. Шевченка зоряницею Кобзаря, творчість Лесі Українки й І. Франка — зіркою Лесиною і Франковою, вірші М. Рильського — Рильського ясною зорею. Мова у віршах поета постає як завоювання багатьох поколінь борців за її процвітання. Носіїв мови Д. Павличко поділив на дві групи: з одного боку, на­род, братове, а з другого, — перевертні, хохли, моголи, чиновники студені, племено безлобе, яничари, покручі. Лексема слово набуває нових семантичних ознак у сполученні з означеннями рідне, сяюче, гостре, просте, затаєне, нерідне, мамине, материнське, своє, наше, праведне, мудре, вічне, зряче, слово з криці. ____________________________________________________________________________ The rticle examines the concept of word, language in the poetic work of D. Pavlychko, which is verbalized by many lexemes, among which we distinguish the center and the periphery. The lexemes word and language belong to the center of the named conceptual field, and the periphery includes the verb, surzhyk, song-language, Ukrainian dictionary, lexicon, swear words, etc. The meanings of the central verbalisers can be intertwined, superimposed on each other. The lexeme word acquires additional semantic shades in the context of such nomens as a healthy nation, people, state, territory, land, for which language is an identifier, because it indicates the independence of the nation, the independence of the state, the autochthonous nature of the people who have lived on this land since time immemorial. Correlating the poetic image of the word with the names of the socio-political sphere helps to comprehend the importance of language for the formation of the state in Ukraine. The implementation of the concept of word is also carried out with the involvement of names of moral and ethical content — immortality, freedom, the spirit of the people, and the blood of ancestors. The poet identifies the word with a person, creating a personified image of the word. Thus, the poet demonstrates the deep origins of the Ukrainian language, its connection with the mentality of the people, which is reflected in the names of the surrounding reality. For the average native speaker of the Ukrainian language, the word is a daily miracle, sun, heart, blood, a proud song, courage, strength, family, an unfettered soul, hope and inspiration, a palace, which also give unique new connotations to the entire expression, emphasize that individuals associate their native language primarily with their native home, mother, and family. The poet also speaks about the achievements of Ukrainians in the field of literary creativity, calling the language creativity of T. Shevchenko — the dawn of Kobzar, the creativity of Lesia Ukrainka and I. Franko — the star of Lesia and Franko, the poems of M. Rylskyi — Rylskyi’s bright dawn. The language in the poet’s poems appears as the conquest of many generations of fighters for its prosperity. D. Pavlychko divided the speakers of the language into two groups. On the one hand, nation and brothers, and on the other — werewolves, khokhols, mughals, cold officials, foreheadless tribe, janissaries, and worthless people. The lexeme word acquires new semantic features in combination with the definitions of native, shining, sharp, simple, hidden, non-native, mother’s, maternal, own, our, righteous, wise, eternal, sighted, and the word from the scream. Keywords: concept, metaphor, analogy, antonyms, semantic nuances.
Інтерпретація системних лексико-семантичних універсалій: діалектичний підхід
У другій половині ХХ – на початку ХХІ ст. з’явилося чимало ґрунтовних досліджень з лінгвістичної універсології, яка поступово набуває ознак окремої мовознавчої дисципліни. З одного боку, засвідчено наукові розвідки, у яких ви­вчають спільні для всіх мов явища лексико-семантичного рівня, з іншого, — не­достатньо уваги приділено універсальним принципам і параметрам системності лексико-семантичних парадигм, категорій та явищ з опертям на діалектичні прин­ципи розвитку світу. Актуальність публікації зумовлена потребою теоретичного мо­тивування та детального дослідження лексико-семантичних універсалій в аспекті кореляції із законами діалектики для глибшого пояснення системних відношень між лексичними одиницями. Видається доцільним суттєво доповнити лексико-семантичний рівень лінгві­стичної універсології з погляду інтерпретації парадигматичних, синтагматичних, внутрішньослівних та асоціативно-дериваційних (епідигматичних) відношень із застосуванням діалектичного методу на основі дії загальних законів. У статті опрацьовано засоби структурування та впорядкування лексико-семантичних па­радигм, з’ясовано природу системних зв’язків як універсалій, визначено під­ходи щодо використання загальних діалектичних законів для аналізу лекси­ко-семантичних універсалій. Абстрактно-логічні положення проілюстровано прикладами з трьох мов: двох — споріднених слов’янських — української і чеської та неспорідненої — англійської. Основним методом дослідження обрано діалектичний, що ґрунтується на від­носно одночасній дії семи універсальних (загальних) законів: єдності та боротьби протилежностей, закону заперечення заперечення, закону причинності, закону пе­реходу кількісних змін у якісні, закону свободи вибору, закону ієрархічності, закону цілеспрямованості. Крім цього, використано спеціальні методи: описовий, типоло­гічний, зіставний, метод системного аналізу. ________________________________________________________________________________ In the last half of the 20th and early 21st centuries there appeared a lot of thoroughresearch on linguistic universology, which gradually acquired the characteristics of a separate linguistic discipline. On the one hand, there are scientific investigations that study phenomena of the lexical-semantic level common to all languages, on the other hand, not enough attention has been paid to universal principles and parameters of the systematicity of lexical-semantic paradigms, categories, and phenomena based on the dialectical principles of the world development. The relevance of the publication is determined by the need for theoretical substantiation and a detailed study of lexical-semantic universals in the aspect of correlation with the laws of dialectics for a deeper explanation of the systemic relations between lexical units. It seems appropriate to significantly supplement the lexical-semantic level of linguistic universology from the point of view of interpreting paradigmatic, syntagmatic, intrawordal, and associative-derivative (epidigmatic) relations using the dialectical method based on the action of universal laws. The publication elaborates on the means of structuring and ordering lexical-semantic paradigms, clarifies the nature of systemic relations as universals, and defines approaches to the use of universal dialectical laws for the analysis of lexical-semantic universals. Abstract-logical statements are illustrated by examples from three languages: two related Slavic languages — Ukrainian and Czech, and unrelated language — English. The main method of the research is dialectical. It is based on the relatively simultaneous action of seven universal laws: the unity and struggle of opposites, the law of negation of the negation, the law of causality, the law of the transition of quantitative changes into qualitative ones, the law of freedom of choice, the law of hierarchy, the law of purposefulness. In addition, special methods were used: descriptive, typological, comparative, and the method of system analysis. Keywords: linguistic universology, dialectical laws, universal lexical-semantic system, lexical-semantic universals, paradigmatic relations, syntagmatic relations, intrawordal relations, epidigmatic relations.
асоціатив­но-дериваційні (епідигматичні) відношення
Український правопис та його сприйняття в суспільстві: заперечення, торг, прийняття
Стаття присвячена практичному та соціально-психологічному осмислен­ню проблемних питань українського правопису в соціумі впродовж XX–XXI ст. Особливу увагу приділено чинній редакції «Українського правопису» (2019), що збурила емоційні обговорення серед користувачів соціальних мереж, зокрема у фейсбуці. Орфографічний кодекс та його модифікації регулярно стають предметом най­запекліших дискусій не лише в закритому колі професійних філологів, а й серед широкого загалу, на думку якого, мова належить усій спільноті, а отже, будь-хто має право оцінювати та навіть ставити під сумнів запроваджені стандарти. Особливу активність виявляють учасники курсів української мови для дорослих, котрі потре­бують чітких орієнтирів як у використанні орфограм, так і у визначенні ролі право­пису в становленні українського суспільства. Серед проблем, яких торкаються під час обговорення правопису, зокрема ре­дакції 2019 р., можна виокремити три основні категорії: 1) практичні рішення для складних випадків написання слів іншомовного походження (як-от добір графічних знаків для відтворення фонем, яких немає в українській мові; написання складних слів разом, з дефісом чи окремо) або їх відмінювання (вибір закінчення в родовому відмінку однини для іменників чоловічого роду); 2) зручність орфографічних пра­вил для користувачів, які не мають філологічної освіти (зокрема, це особливо поміт­но в дискусіях довкола текстів Радіодиктанту національної єдності), психологічна адаптація мовців до запроваджених змін; 3) правопис як один із засобів конструю­вання української ідентичності. При оцінюванні різних реакцій суспільства на чинну редакцію українського правопису відзначалися неоднакові стадії сприйняття мовних норм серед мовців: заперечення і критика, «торг», тобто пропозиції змінити чинні приписи, та прийнят­тя й обґрунтування цих приписів як слушних і таких, що відповідають прагненню українців до культурно-мовної незалежності. _______________________________________________________________________________ The article deals with the practical, and social and psychological reflection on some problematic issues of the Ukrainian spelling rules in the society in 20–21 c. Exclusive attention is paid to the current edition (2019) that led to emotional discussions among users on social media, including Facebook. The orthographical codex and its modifications bring about the fiercest debates – not only within the closed professional community, but also among laypersons that are assured, each speaker has a right to assess the established standards since a language belongs to the entire community. Participants of Ukrainian courses for adults are extraordinary involved in the discussion as far as they need to get strict landmarks regards both to spelling in itself and to defining a role of the spelling rules in the Ukrainian society formation. The issues raised in discussing the current Ukrainian spelling rules edition could be split into three principle categories: 1) tough cases at loanwords spelling (among them choosing graphic signs for performing some phonemes that do not exist in Ukrainian; spelling of composita — in one word, with a hyphen or separately etc.), its declination (choosing the proper flexion for genitive singular form of masculine nouns); 2) convenience of the spelling rules for users that have not any philological education (this also concerns discussions about the texts from Radiodictation of the national unity), and mental adjustment of the speakers to the implemented amendments; 3) spelling rules as one of the ways of Ukrainian identity engineering. When esteeming diverse reactions to the current Ukrainian spelling rules edition, we can document different stages of precepting linguistic standards by the speakers. These stages are: denial and criticizing, «bargaining», i.e. making proposals the current prescriptions to be changed, and acceptance and justifying these prescriptions as proper and relevant to the Ukrainians’ striving for cultural and linguistic independence. Keywords: Ukrainian language, spelling rules, linguistic standards, national identity, social discussion.
Переклад сербської художньої та наукової літератури в Україні як віддзеркалення сучасних міжслов’янських мовно-культурних контактів. 2
Стаття присвячена аналізу проблем еквівалентності перекладу й оригіналу крізь призму рецепції сучасної сербської художньої літератури (прозових творів письменниці В. Огнєнович) і зразків сербської і хорватської наукової (філологічних розвідок Д. Айдачича, Б. Сикимич, А. Зарадії-Кіш) та науково-популярної літера­тури (колективної монографії сербських істориків М. Поповича, М. Тимотієвича і М. Ристовича «Історія приватного життя сербів: від середньовіччя до сучасності»), які заслуговують на увагу українського читача. Дослідження проблем, пов’язаних з еквівалентністю перекладу й оригіналу, ґрунтується на власному перекладацько­му досвіді авторки цієї статті. У ході дослідження використано методи лінгвістич­ного опису, лінгвістичного спостереження, семантичного і структурного аналізу, контрастивного і типологічного аналізу. Результати дослідження підсумовують пе­рекладацький досвід і можуть послугувати внеском до скарбниці сербсько-україн­ських та хорватсько-українських культурних взаємозв’язків. У висновках визначено найефективніші перекладацькі техніки, стратегії і рішення, спрямовані на досягнен­ня семантичної та стилістичної еквівалентності перекладу й оригіналу: це домести­кація й форенізація, поєднання цих стратегій; морфологічна заміна претеритальних форм дієслова; різні види компенсації; додавання; зміни в царині сербського син­таксису; відтворення розмовної і жаргонної лексики тощо. Беруться до уваги специ­фічні риси менталітету різних слов’янських народів, що зумовлюють відмінності в картинах світу, а також роль і діапазон сучасних перекладацьких підходів і методів, різних видів необхідних морфологічних та пунктуаційних варіацій. Визначаються головні особливості сербського художнього і наукового стилів, шляхи досягнення досконалості дискурсу (у плані змісту й форми), а також шляхи відтворення їхніх особливостей засобами української мови. __________________________________________________________________________ The article deals with the analysis of problems of equivalence between the translation and the original through the lens of reception of modern Serbian fiction (prose works by V. Ognjenović) and the best examples of Serbian and Croatian science (philological research works of D. Aidačić, B. Sikimić, A. Zaradija-Kiš) and popular scientific literature (collective monograph of Serbian historians M. Popović, M. Timotijević and M. Ristović «History of the private life of Serbs: from the Middle Ages to the present») in Ukraine. The study of problems related to the equivalence between the translation and the original is based on the author’s own translation experience. In this research, the methods of linguistic description, linguistic observation, semantic and structural analysis, contrastive and typological analysis have been used. The results of the study summarize the translation experience and can serve as a contribution to the treasury of Serbian-Ukrainian and Croatian-Ukrainian cultural interaction. The conclusions identify the most effective translation techniques, strategies, and solutions aimed at achieving semantic and stylistic equivalence of the translation and the original: domestication and foreignization, combination of these strategies; morphological replacement of preterit forms of the verb; various types of compensation; addition; changes in the field of Serbian syntax; reproduction of colloquial and slang vocabulary, etc. Specific features of mentality of various Slavic peoples, which cause differences in pictures of the world, the role and range of modern translation approaches and methods, as well as various types of necessary morphological and punctuational variations, are considered. The main features of Serbian fiction literary and scientific styles and the ways of achieving perfection of the discourse (in terms of contents and form), as well as and the ways of reproducing their peculiarities by means of the Ukrainian language have been determined. Keywords: Serbian-Ukrainian translation, equivalence and adequacy of translation, translational transformations, compensation in translation, morphological replacement, addition, strategies of domestication and foreignization.
Відродження мови як поняття і термін: проблеми дефініції, соціокультурний і соціолінгвістичний аспекти вживання
У статті розглянуто проблему вживання словосполучень відродження мови, мовне відродження як соціолінгвістичних термінів у сучасній українській літера­турній мові. Словосполучення відродження мови, мовне відродження в україн­ських публіцистичних і наукових текстах засвідчені вже в першій половині ХХ ст., частотність досліджуваних одиниць почала істотно зростати з 1990‑х рр. і триває й на початку ХХІ ст. Елементи відродження мови, мовне відродження виникли за аналогією до поняття «національне відродження», що, своєю чергою, постало внаслі­док рецепції філософсько-релігійних принципів Гуманізму й Відродження в ХІХ ст. У соціолінгвістичних дослідженнях використовують термін зворотний мовний зсув, який виник унаслідок калькування англ. reversing language shift, і є близьким за зна­ченням до одиниць відродження мови, мовне відродження. В українській мові терміни мовний зсув / зворотний мовний зсув мають внутрішню форму, що позначена очевидною негативною конотацією, оскільки лек­сема зсув містить у своїй семантичній структурі сему руйнації. Констатовано, що терміни мовний зсув / зворотний мовний зсув, незважаючи на їхню частотність у су­часних соціолінгвістичних дослідженнях, не можна вважати вдалими в українській терміносистемі. Проаналізовано також взаємозв’язки та дефініції термінів відродження мови, мовне відродження, лінгвістика відродження, ревайвалістика, рекреація мови, ре­новація мови, ревіталізація мови, ренативізація мови та ін. _______________________________________________________________________________ The article examines the problem of using the units відродження мови, мовне відродження as sociolinguistic terms in the modern Ukrainian literary language. The phrases відродження мови, мовне відродження in Ukrainian in publicistic and scientific texts are already attested in the first half of the 20 century; the frequency of the studied units began to increase significantly from the 1990s and continues at the beginning of the 21st century. The terms відродження мови, мовне відродження emerged by analogy with the concept of національне відродження, which arose as a result of the reception of the philosophical and religious principles of Humanism and the Renaissance in the 19th century. The term зворотний мовний зсув, used in sociolinguistic studies, arose as a result of the copying of English reversing language shift and is the close in meaning to the units відродження мови, мовне відродження. In the Ukrainian language, the terms мовний зсув / зворотний мовний зсув are marked by an obvious negative connotation in their internal form, for the lexeme зсув (shift) carries a connotation of destruction in its semantic structure. It was established that the terms мовний зсув / зворотний мовний зсув, despite their frequency in modern sociolinguistic studies, cannot be considered successful in the Ukrainian terminological system. Interrelationships and definitions відродження мови (language revival), мовне відродження (language revival), лінгвістика відродження (revival linguistics), ревайвалістика (revivalistics), рекреація мови (language recreation), реновація мови (language renovation), ревіталізація мови (language revitalization, language revitalisation), ренативізація мови (language renativization, language renativisation) etc. are also analyzed.
Семантика граматичних евіденціалів та особливості її відтворення засобами «неевіденційних» мов
Стаття присвячена опису семантики граматичних евіденціалів та способів її відтворення засобами мов, у яких джерело інформації не маркується граматично (так званих неевіденційних мов). Особливу увагу було приділено критичній оцінці «вузького» та «широкого» визначень евіденційності, зокрема проблемі виділення неграматичних (лексичних / функціональних) евіденціалів і тлумачення форм на стику між «чистою» евіденційністю та епістемійною модальністю. Оскільки обсяг модальних домішок в евіденціалах прямо залежить від типу (та розміру) евіденційної системи, з метою отримання максимально репрезентатив­них результатів було обрано одну найбільш базову, «бінарну», евіденційну систему (турецьку) та одну розвинену, п’ятикомпонентну, систему (таріанську). Після ана­лізу загальних граматичних значень, закладених в обраних евіденційних системах, було здійснено пошук їхніх лексико-синтаксичних відповідників в українській та англійській мовах. У результаті аналізу турецьких евіденційних форм обґрунтовано їхній багатофункціональний характер і підкреслено особливу роль контексту для їх опису та перекладу. Стосовно таріанських евіденціалів встановлено, що ефективність їх відтворення засобами «неевіденційних» мов коливається. Зокрема, визначено, що евіденціали з семантикою засвідченості (візуальні та невізуальні) піддаються від­творенню відносно легко, тоді як семантика інферентивів і презумптивів характе­ризується складною структурою, що негативно впливає на якість та повноту від­творення цих форм. Також наголошується на особливому характері переповідної семантики, зокрема на її високій сполучуваності з дубітативною семантикою. Під час аналізу зазначених мовних форм виявлено низку додаткових евіден­ційних значень, деяким з яких не приділено належної уваги в дослідженнях з еві­денційності (маркування епістемійної позиції мовця, обсягу його епістемійних прав / обов’язків). Перспективу подальших розвідок убачаємо у всебічному описі цих «неджерелопозначальних» значень евіденціалів та дослідженні техніки лекси­ко-синтаксичного відтворення значень граматичних евіденціалів, як для застосу­вання в практичних цілях (наприклад, для полегшення комунікації між носіями «евіденційних» та «неевіденційних» мов), так і для поглиблення розуміння евіден­ційної семантики та вироблення повнішого, більш емпірично обґрунтованого ви­значення евіденційності. ___________________________________________________________________________ The article deals with the description of the semantics of grammatical evidentials and the ways of its rendering into languages that do not mark information source grammatically (the so-called non-evidential languages). In the course of the study, special attention was paid to the critical evaluation of the «narrow» and «broad» definitions of evidentiality, with a particular focus on the validity of distinguishing non-grammatical (lexical/functional) evidentials and the interpretation of forms within the «pure evidentiality — epistemic modality» continuum. Seeing as the size of an evidential system has a distinct correlation with the development of modal extensions, two structurally different systems were chosen: a more basic, «binary» one (Turkish evidential system with two choices) and a more developed one (Tariana evidential system with five choices). Following the analysis of basic grammatical meanings, embedded in the chosen evidential systems, a search was carried out for their lexico-syntactic equivalents in Ukrainian and English. The analysis of Turkish evidential forms confirmed their polysemous nature. The special role of context in their description and translation was emphasized. As for Tariana evidentials, the efficiency of their rendering into non-evidential languages was proven to be somewhat inconsistent. In particular, it was found that firsthand (visual and non-visual sensory) evidential semantics is rendered relatively effortlessly, whereas the complexity of inference and assumption semantics makes its rendering somewhat challenging. The special nature of hearsay semantics was also noted, in particular its high compatibility with dubitative semantics. The analysis of the aforementioned language forms revealed a number of additional evidential meanings, some of which have not been given sufficient attention in evidential studies (e.g. speaker’s epistemic stance marking, the scope of their epistemic rights/ responsibilities). In future studies, there is a need for a more in-depth description of the «non-source-related» evidential meanings and exploration of the ways in which meanings of grammatical evidentials can be rendered by lexical and syntactic means, both for practical purposes (to strengthen communication between speakers of «evidential» and «non-evidential» languages) and to deepen the understanding of evidential semantics, as well as develop a more comprehensive and empirically sound definition of evidentiality.
Літописний епізод про печенізьку облогу Києва: реконструйований текст та його форма
У статті показано складний звязок між історією тексту та його поетикою, а також іншими рівнями мовної організації, зокрема з синтаксисом. На прикладі одно­го епізоду Повісті минулих літ показано можливості текстуальної реконструкції та її вплив на розуміння поетичної форми тексту, який раніше вважався суто прозовим. Втім, серії лексичних повторів, а також паралелізм довжини просодичних сегмен­тів, як і вживання фокалізаційних часток, вказують складну поетичну та риторичну форму аналізованого фрагмента. Для реконструкції вихідного текстуального стану були залучені такі свідки тексту: Лаврентіївський, Іпатський, Радзивіллівський та Острозький рукописи Повісті минулих літ, а також Комісійний та Троїцький руко­писи Першого новгородського літопису. Внаслідок зіставлення двох гілок традиції передачі тексту ми зясували, як виглядав текст фрагмента на момент їхнього розхо­дження. Послідовно додержуючи елементарних правил текстології (обирати з двох альтернативних читань коротше або ж складніше), ми отримали варті уваги резуль­тати. Так, виявилося, що частка же вживається лише у випадку зміни просторового чи психологічного фокусу нарації. Натомість сполучник і фігурує значно рідше, ніж у пізніших станах тексту. Виявилося, що він з’являється майже завжди між речен­нями з аористом та іншими дієслівними часами. Таким чином, це не і сурядний, а давніший і – протиставний. Таким чином підверджується раніше висловлена в публікаціях автора ідея про те, що окремі завершені епізоди найдавнішого літопису слід досліджувати як окремі, завершені твори зі своєю текстуальною історією та своєрідною поетикою. _______________________________________________ The article shows the complex connections that exist between the history of a text and its poetics, as well as other levels of linguistic organisation, in particular, syntax. One fragment from the Tale of Bygone Years demonstrates the possibilities of textual reconstruction and its implications for understanding the poetic form of texts that were previously considered purely prose. However, the series of lexical repetitions, the parallelism between the lengths of prosodic segments, and the use of focalisation particles indicate that the analysed fragment is written in a complex poetic and rhetorical form. For the reconstruction of the original textual state, the following text witnesses were involved: the Laurentian, Hypatian, Radziviłł, and Ostroh manuscripts of the Tale of Bygone Years, as well as the Commission and Trinity manuscripts of the First Novgorod Chronicle. As a result of comparing the two branches of the text transmission tradition, we found out what the text of the fragment looked like at the time of their divergence. Consistently following the elementary rules of textology (choose the shorter or the more difficult of the two alternative readings), we obtained noteworthy results. Thus, it turned out that the particle že is used only in the case of a change in the spatial or psychological focus of the narrative. Instead, the conjunction i is employed much less often than in later states of the text. It turned out that it appears almost always between sentences with the aorist and other verb tenses. Thas means that it was a contrastive conjunction rather than cummulative. Thus, the idea previously expressed in the author’s publications that individual completed episodes of the most ancient chronicle should be studied as separate, completed works with their own textual history and their own unique poetics is confirmed. Keywords: Kyiv Rus, chronicle, poetics, history of the text, stylistics, syntax
Переклад сербської художньої та наукової літератури в Україні як віддзеркалення сучасних міжслов’янських мовно-культурних контактів. 1.
Стаття присвячена аналізу проблем еквівалентності перекладу й оригіналу крізь призму рецепції сучасної сербської художньої літератури (прозових творів письменниці В. Огнєнович) і зразків сербської і хорватської наукової (філологічних розвідок Д. Айдачича, Б. Сикимич, А. Зарадії-Кіш) та науково-популярної літера- тури (колективної монографії сербських істориків М. Поповича, М. Тимотієвича і М. Ристовича «Історія приватного життя сербів: від середньовіччя до сучасності»), які заслуговують на увагу українського читача. Дослідження проблем, пов’язаних з еквівалентністю перекладу й оригіналу, ґрунтується на власному перекладацькому досвіді авторки цієї статті. У ході дослідження використано методи лінгвістичного опису, лінгвістичного спостереження, семантичного і структурного аналізу, контрастивного і типологічного аналізу. Результати дослідження підсумовують перекладацький досвід і можуть послугувати внеском до скарбниці сербсько-українських та хорватсько-українських культурних взаємозв’язків. У висновках визначено найефективніші перекладацькі техніки, стратегії і рішення, спрямовані на досягнення семантичної та стилістичної еквівалентності перекладу й оригіналу: це доместикація й форенізація, поєднання цих стратегій; морфологічна заміна претеритальних форм дієслова; різні види компенсації; додавання; зміни в царині сербського син- таксису; відтворення розмовної і жаргонної лексики тощо. Беруться до уваги специфічні риси менталітету різних слов’янських народів, що зумовлюють відмінності в картинах світу, а також роль і діапазон сучасних перекладацьких підходів і методів, різних видів необхідних морфологічних та пунктуаційних варіацій. Визначаються головні особливості сербського художнього і наукового стилів, шляхи досягнення досконалості дискурсу (у плані змісту й форми), а також шляхи відтворення їхніх особливостей засобами української мови. ___________________________________________________________________________
Зміст журналу «Мовознавство» за 2024 рік
Всі матеріали опубліковані за 2024 рік
Олександр Тараненко. Історико-мовна міфотворчість у новій історії українського суспільства. II
У статті розглядається явище активізації в певних національно активних колах сучасного українського суспільства (кінець ХХ — початок ХХІ ст.) різних аспек­тів історико-мовної міфотворчості — як один з виявів «аматорської лінгвістики» на загальному тлі, з одного боку, значного посилення уваги в цей час до української національної проблематики, а з другого, — недовіри до «офіційної» науки (історії, етнології, мовознавства та ін.). У загальних межах цього явища можна виокремити три основні тематичні напрями. Це, по-перше, пошуки «золотого віку» української мови в глибокому доісторичному минулому — з виведенням її як однієї з найдавні­ших мов світу. Основна увага при цьому приділяється вже не тільки «класичному» питанню про «мову Адама і Єви в раю», а й висновкам про праукраїнську мову як мову народу трипільської цивілізації, обговоренню історичного місця української мови порівняно із санскритом (як давнішої від нього, такої самої давньої, як безпо­середнього нащадка санскриту або ж із прямим ототожненням її з цією мовою) та ін. По-друге, це поширення різних напрямів українського неоязичництва (квазі- або псевдоязичництва) з виходом на оперування мовними даними — як [нібито] справді органічної для наших предків системи вірувань на відміну від запозиченого з чужої релігії монотеїзму, з культивуванням персонажів давньоукраїнського пантеону — як досі відомих науці, так і нововідкритих. І, по-третє, це демонстрування «позитивної оцінності» складу та загального «образу» української мови, насамперед з увагою до такого її аспекту, як внутрішня форма ряду українських слів (як з етимологічно обґрунтованим, але в семантичному плані невиправдано абсолютизованим, так і з тільки домислюваним у плані «народної етимології» її трактуванням) Констатується, що українська національна та державна самосвідомість, яка утверджується в сучасному суспільстві, певною мірою об’єктивно ще, можливо, потребує існування відповідних історичних державо- і мовотворчих міфів, про що свідчить також активізація таких тенденцій у суспільствах інших народів на пострадянському й ширше — на постсоціалістичному просторі (не менш активно це демонструє, зокрема, сучасна Росія). Однак у нормальному соціально й духовно структурованому суспільстві подібні ідеї мають займати, звичайно, лише одну з ніш масової свідомості, причому далеко не домінантну й тим більше без претендування як на науковість, так і на монопольне вираження українського патріотизму та під­тримку їх з боку державної ідеології. У міру просування українського суспільства на шляху до державної зрілості, а також з постійним наростанням усе нових і нових проблем на цьому шляху це яви­ще стало поступово дезактуалізовуватися. _______________________________________________________________________________________________________________
Мова та її майбутнє [Рец. на: Селігей П. Українська мова у 2222 році : вступ до лінгвофутурології : монографія. Київ : Академперіодика, 2023. 452 с.]
Монографія Пилипа Селігея «Українська мова у 2222 році: Вступ до лінгвофутурології», як випливає з назви, присвячена розбудові нового для нашої мовознавчої науки напряму, пов’язаного з поняттям майбутнього. Її вирізняє масштаб постановки питання і завдання максимально повно висвіт­лити ті аспекти футурологічної проблематики, які можуть бути корисними та доречними при дослідженні мови. Тема майбутнього в розвитку окремої мови і мов світу загалом набула актуальності в останні десятиліття на тлі загальних змін у світі, які прийнято називати глобалізаційними. Фокусу­вання на футурологічних сценаріях, на темі майбутнього стало реакцією на високу ентропійність соціального буття, з одного боку, а з другого — на пришвидшений характер соціальних, культурних, кліматичних, географіч­них процесів у глобалізованому середовищі. Ці явища істотно вплинули на стан мовного універсуму: постійним предметом наукового діалогу в межах мовознавчого дискурсу стали зрушення, що спостерігаються та документу­ються в лексиці, синтаксисі, фразеології, семантиці та прагматиці окремих мов, а також у різноманітних аспектах функціонування мови в соціумі. При цьому сфера міжмовної взаємодії, у межах якої традиційно вивчалися окремі мовні контакти, лексичні запозичення, гібридні мови, зазнала кардинальних змін, перетворившись на потужний напрям, у якому об’єктом аналізу стали глобальні зрушення у статусах та функціонуванні мов світу та масштабні процеси, зумовлені так званими культурними трансферами. У цьому контексті закономірно виникає потреба розроблення наукових засад для прогнозування мовних змін та прогнозування мовного розвитку. Автор у цьому питанні займає чітку позицію та доводить тезу про те, що мовне прогнозування має зайняти своє місце в межах предметного поля лінгвістики й стати її повноправним складником.
Авторське право (c) 2024 Науково-теоретичний журнал Інституту мовознавства імені О. О. Потебні НАН України та Українського мовно-інформаційного фонду НАН України. Мовознавство
Евфемізми й дисфемізми в контексті лінгвістичної прагматики
У статті аналізуються явища евфемії та дисфемії на матеріалі текстів сучасних українських авторів, адже в їхніх творах помічаємо визначальні особливості, важ­ливі для нашого дослідження. Розгляд пʼятнадцяти романів дає змогу стверджувати, що евфемізація та дисфемізація є характерними явищами для українського худож­нього дискурсу. У межах статті виокремлено 287 евфемізмів і 219 дисфемізмів. Ев­фемізми й дисфемізми визначено як непрямі мовленнєві акти (згідно з класифіка­цією Дж. Серля) й досліджено в межах прагмалінгвістичного вчення. Цей підхід уможливлює комплексний аналіз явищ, адже часто спостерігається використання імплікатур як елементів прихованого, додаткового, невербалізованого значення, а також пресупозицій, які містять покликання на спільну, вже відому інформацію в повідомленні. Наголошено також на важливості розгляду номінацій з урахуванням прагматичних принципів спілкування, серед яких принцип кооперації Г. Грайса й принципи ввічливости Дж. Ліча, П. Браун і С. Левінсона (зокрема «теорія втрати чи збереження обличчя»). Виокремлено стратегії, застосовані авторами в дослідженні вторинних найменувань. Зокрема, для реалізації мовленнєвих евфемістичних актів використовують стратегії уникнення, асоціативного покликання, приховування, не­називання, описовости, а для дисфемістичних мовленнєвих актів характерні страте­гії асоціативного покликання, пейоративного порівняння, негативного маркування, дискредитації та зневаги. Евфемізація й дисфемізація дають змогу авторам реалізу­вати переслідувані інтенції, доповнюючи фрагменти повідомлень емоційно-експре­сивними компонентами, що урізноманітнюють стилістику тексту.
Неофіційні антропоніми в Галицько-Волинському літописі: Тюима, Белжѧнинъ, Рѧбьць, Ѡловѧньць, Медоушникъ
У статті з’ясовано функціонально-прагматичні особливості, мотиваційну осно­ву, референтні зв’язки, денотативні і конотативні складники змісту індивідуальних неофіційних антропонімів Тюима, Белжѧнинъ, Рѧбьць, Ѡловѧньць, Медоушникъ в Іпатіївському літописі за списком 1425 року. Для зіставлення залучено Хлєбников­ський список середини ХVI ст. та переклади, зроблені Т. Кострубою і Л. Є. Махновцем. Зазначені антропоніми засвідчені тільки у Волинській частині Галицько-Во­линського літопису, у статтях *1260–1280 рр., які присвячені діяльності луцького і володимирського кн. Мстислава Даниловича, галицького кн. Лева Даниловича, волинських князів Володимира Васильковича, Василька Романовича. На основі аналізу змісту літописних статей, хронології історичних подій реконструйовано приблизний вік, риси психологічного портрета осіб, які отримали зазначені неофі­ційні імена. Неофіційне ім’я Тюима належить воєводі, має відойконімне походжен­ня, є застиглою формою родового відмінка назви польського міста в Ленчицькій землі. Сигніфікат імені Тюима містить денотативні ознаки, пов’язані із соціальним статусом, військовим досвідом його власника. Під час реконструкції семантики антропоніма Тюима було уточнено обставини походу 1277 р. Мстислава Данило­вича, Володимира Васильковича, Юрія Львовича на Литву. Василко Белжѧнинъ і Рѧбьць — воєводи Лева Даниловича. Доведено, що використане в літописі поряд з іменем Василко слово белжанинъ є індивідуальним неофіційним антропонімом, утвореним на основі відповідного етноніма. Ім’я Рѧбьць виникло внаслідок пере­осмислення значення ‛шуліка’ д.-рус. рѧбьць. В історичних словниках значення ‛шуліка’ д.-рус. рѧбьць не враховане. Неофіційний антропонім Ѡловѧньць нале­жить представнику волинської боярської еліти другої половини ХІІІ ст., раднику Володимира Васильковича, є відапелятивним іменуванням, яке виокремлює носія за родом занять. Ототожнення Олов’янця з особою на ім’я Борко є безпідставним. В імені Степанъ Медоушникъ перший компонент свідчить про боярське походження особи, другий є відапелятивним іменуванням. Встановлено, що Степанъ Медоуш­никъ був представником волинської боярської еліти другої половини ХІІІ ст., рад­ ником Василька Романовича. У військових походах бояри Ѡловѧньць і Степанъ Медоушникъ брали участь як члени старшої дружини. Вважаємо, що обирання для хроніки переважно неофіційних імен воєвод і бояр спричинене передусім вимогами літературного етикету. Водночас неофіцій­ні імена Рѧбьць, Ѡловѧньць, Медоушникъ виконували функцію своєрідних почес­них звань, які вирізняли їх власників серед численних воєвод і бояр. Поєднання історико-лінгвістичного аналізу з історико-культурологічним є важливою, а іноді й необхідною умовою об’єктивного дешифрування денотативних компонентів етно­культурного плану, які входять до змісту індивідуальних неофіційних антропонімів ХІ–ХІІІ ст.
Номінація шаг в українській мові: актуалізація, реінтерпретація, сполучуваність, етимологія
У статті розглянуто функціонування номінації грошової одиниці шаг в україн­ській мові нового періоду. На матеріалі художніх, діалектних, історичних і фольклорних текстів показано, що назва шаг на початку ХІХ ст. позначала конкретну монету, а пізніше — будь-яку малу кількість грошей. Констатовано, що лексема шаг належить до староукраїнської спадщини, яка збереглася в новій українській літературній мові. Більшість етимологічних джерел наполягає на українському походженні досліджуваної назви. До початку ХХ ст. лексема шаг пасивізувала­ся, проте завдяки своїй високій частотності в попередній період пройшла процес фразеологізації і стала елементом багатьох фразем, які активно вживані в сучасній українській літературній мові. Номінацію шаг для позначення сотої частини гривні вперше закріпив «Закон про грошову одиницю, биття монети та друк кредитових державних білетів», який ухвалила Мала Рада УНР 1 березня 1918 р. Після поразки Української революції 1917–1921 рр. назва шаг перейшла до категорії історизмів. З відновленням незалежності України 1991 р. розпочався новий етап актуалізації найменування шаг. Під час запровадження в обіг національної грошової одиниці гривні 1996 р. з’явилася ідея повернути найменування шаг для номінації української розмінної монети. Проте в той час соту фракцію гривні назвали копійкою — давнім запозиченням з російської мови. Національний банк України 2 вересня 2024 р. ініціював заміну назви розмінної монети копійка на шаг. Почався новий процес актуалізації та реінтерпретації найме­нування шаг в українській мові.
Історико-мовна міфотворчість у новій історії українського суспільства. І
У статті розглядається явище активізації в певних національно активних колах сучасного українського суспільства (кінець ХХ — початок ХХІ ст.) різних аспек­тів історико-мовної міфотворчості — як один з виявів «аматорської лінгвістики» на загальному тлі, з одного боку, значного посилення уваги в цей час до української національної проблематики, а з другого, — недовіри до «офіційної» науки (історії, етнології, мовознавства та ін.). У загальних межах цього явища можна виокремити три основні тематичні напрями. Це, по-перше, пошуки «золотого віку» української мови в глибокому доісторичному минулому — з виведенням її як однієї з найдавні­ших мов світу. Основна увага при цьому приділяється вже не тільки «класичному» питанню про «мову Адама і Єви в раю», а й висновкам про праукраїнську мову як мову народу трипільської цивілізації, обговоренню історичного місця української мови порівняно із санскритом (як давнішої від нього, такої самої давньої, як безпо­середнього нащадка санскриту або ж із прямим ототожненням її з цією мовою) та ін. По-друге, це поширення різних напрямів українського неоязичництва (квазі- або псевдоязичництва) з виходом на оперування мовними даними — як [нібито] справді органічної для наших предків системи вірувань на відміну від запозиченого з чужої релігії монотеїзму, з культивуванням персонажів давньоукраїнського пантеону — як досі відомих науці, так і нововідкритих. І, по-третє, це демонстрування «позитивної оцінності» складу та загального «образу» української мови, насамперед з увагою до такого її аспекту, як внутрішня форма ряду українських слів (як з етимологічно обґрунтованим, але в семантичному плані невиправдано абсолютизованим, так і з тільки домислюваним у плані «народної етимології» її трактуванням) Констатується, що українська національна та державна самосвідомість, яка утверджується в сучасному суспільстві, певною мірою об’єктивно ще, можливо, потребує існування відповідних історичних державо- і мовотворчих міфів, про що свідчить також активізація таких тенденцій у суспільствах інших народів на пострадянському й ширше — на постсоціалістичному просторі (не менш активно це демонструє, зокрема, сучасна Росія). Однак у нормальному соціально й духовно структурованому суспільстві подібні ідеї мають займати, звичайно, лише одну з ніш масової свідомості, причому далеко не домінантну й тим більше без претендування як на науковість, так і на монопольне вираження українського патріотизму та під­тримку їх з боку державної ідеології. У міру просування українського суспільства на шляху до державної зрілості, а також з постійним наростанням усе нових і нових проблем на цьому шляху це яви­ще стало поступово дезактуалізовуватися.
6 липня 2024 р. пішла з життя відома українська мовознавиця, патріархиня української славістичної науки другої половини ХХ – початку ХХІ ст., багаторічна співробітниця Інституту мовознавства ім. О. О. Потебні НАН України, доктор філологічних наук, авторка понад 200 наукових праць, учасниця багатьох міжнародних з’їздів славістів Тетяна Борисівна Лукінова.
Історія української мови як історія перемог
Дискусія про важливість української мови в Україні — це не лише питання безкомпромісної відмови від російської, не лише повернення до свого, втраченого або приниженого в Російській імперії чи СРСР. Це ще й інколи іронічне «а де ж ви були раніше» від опонентів і навіть ідейних прихильників українізації. Це й звинувачення в бездіяльності та смиренстві. «Припустімо, українську мову знищували. Але чому ніхто нічого не робив для того, щоб зупинити це нищення? Можливо, насправді мова була не така вже й потрібна?» — запитаннями приблизно такого змісту провокують ті, для кого мовне питання — річ другорядна. Книжка «Українська мова. Подорож із Бад-Емса до Страсбурга», яку на- писала Орися Демська, — саме про те, як «ніхто нічого не робив» і яких зусиль насправді доклали українці — мовознавці, історики, державні та громадські діячі, — щоб кожен нині міг прочитати цю книжку, пишаючись нашою мовою, її можливостями і стійкістю до кількасотлітнього лінгвоциду.
Використання мови переконування в топових відео на ютубі в рекламі українських вин
У статті представлено результати розвідки, спрямованої на оцінку ефективності реклами українських вин на ютубі. Проаналізовано використання лінгвістичних засобів і технік мови переконування, сформульованих Б. Лембом. Це дозволяє вияви- ти сучасні ефективні стратегії в рекламі українських вин. Результати дослідження показують, що техніки мови переконування, розроблені Лембом, широко застосовуються в рекламі українських вин. Крім того, дослідження виявило використання інших технік, таких як специфічні синтаксичні конструкції та лексика, словесні натяки тощо. Ці результати надають цінну інформацію про розвиток лінгвістичних стратегій у рекламі, що свідчить про їх адаптацію до сучасних вимог ринку. Метою цієї статті є дослідження застосування різноманітних лінгвістичних прийомів у рекламі української винної продукції. Автор аналізує, як лінгвістичні техніки впливають на ефективність рекламних повідомлень і сприяють формуванню позитивного іміджу продукції серед споживачів. У дослідженні використано методи індукції, дедукції, аналізу, синтезу, спостереження, опису та порівняння, що дозволило комплексно оцінити ефективність застосування технік мови переконування в рекламних текстах. Серед найпоширеніших засобів можна виділити алітерацію, емоційну мову, асонанс, перебільшення/гіперболу, інклюзивну мову тощо. Ці прийоми створення емоційного зв’язку між брендом і споживачем, підвищують ефективність рекламних повідомлень. У рекламних відео на ютубі активно застосовуються різноманітні техніки мови переконування, такі як аналогії, анекдоти (історії з власного досвіду), апеляція до різних емоцій, асонанс, атаки, кліше, конотації, емоційно забарвлена лексика, евфемізми, розмовна мова, гіперболи тощо. Такі прийоми забезпечують глибше проникнення рекламного повідомлення у свідомість аудиторії та сприяють формуванню лояльності до продукту.
Легендарні імена в аспекті відонімного словотвору
Пропонована стаття є продовженням наших попередніх студій у царині теорії та методології досліджень явища епонімії. Згідно з представленою ідеєю, основними семантичними параметрами опису й аналізу є параметр твірної одиниці, похідної лексеми та зв’язку між ними. У цій розвідці увага зосереджена на особливій групі власних назв, які є твірними для епонімів, — легендарних іменах. Ці пропріативи займають унікальне місце в ономастичному просторі, оскільки є проміжною ланкою між власними назвами на позначення денотатів реального світу та власними назва­ ми, які позначають вигадані, міфічні та фентезійні об’єкти, постаті тощо. Перші в розвідці означені як реаліоніми, другі — як міфоніми. Пропонується дворівневий підхід для систематизації твірних для епонімів власних назв. На першому рівні основним критерієм виокремлення є відношення дено­ тата до реального світу (реальний, вигаданий, проміжна група). На другому рівні використовуємо денотатно­номінативний підхід, запропонований М. Торчинським, для визначення особливостей позначуваного тією чи іншою власною назвою. Завдяки цьому підходу в межах трьох згаданих класів було встановлено такі підтипи власних назв, як антропоніми, теоніми, зооніми, топоніми тощо. Важливим для класифікації є запобігання змішуванню денотатно­номінативного критерію та критерію джерела походження власної назви. На основі результатів, отриманих у дисертаційному дослідженні, у цій розвідці представлено глибший аналіз кожного легендарного імені, виокремленого з обра­ них словників. У межах дослідження встановлено такі підтипи легендарних імен, як антропоніми, топоніми, теоніми та зооніми. Легендарні антропоніми поділено на ті, що позначають святих та біблійних персонажів, і ті, які вказують на напівміфічні постаті. Більше уваги приділяється денотату кожної власної назви та зв’язку між позначуваним та позначенням.
Мовно-ілюстративний матеріал як вторинна знакова (мікро)система
Стаття присвячена вивченню ілюстративного матеріалу в лінгвістичній та лінгводидактичній літературі з погляду його функціонування в цій літературі в ролі вторинної семіотичної системи. За своїми масштабами такі системи можуть склада тися з обмеженого інвентарю одиниць і належати до авторського дискурсу, маючи там поле референції, субʼєктивно детерміноване суто індивідуальними асоціаціями продуцента і через це іноді приховане від пересічного реципієнта. Вони також мо жуть бути повʼязаними, як зі своїм планом змісту, із суспільно-значущими кому- нікативно-функційними різновидами дискурсу (такими, як політико-ідеологічний чи літературознавчо-філологічний). В обох випадках формування таких вторинних систем є наслідком усвідомленого комунікативного наміру продуцента. Водночас вторинно-знакова функція мовних ілюстрацій може бути незалежною від продуцента, виникаючи внаслідок їх інтерпретації реципієнтом. Ця інтерпретація також може мати індивідуально обмежений характер — у разі ідіосинкратичного «вчитування» реципієнтом додаткових смислів. Але така «незапланована» вторинно-семіотична інтерпретація ілюстративного матеріалу як маніфестанта певної національно-етнічної картини світу та властивих їй когнітивних моделей і систем цінностей може відбуватись у тому випадку, коли цей матеріал сприймається й оцінюється з погляду іншої національно-етнічної мовно-культурної спільноти чи, нарешті, тоді, коли мова як така є тією самою, але відмінності у соціокультурному тлі одного з її варіантів (територіального чи історичного) вирізняються й ідентифікуються через їх сприйняття крізь призму іншого її варіанта. Перспективи подальших студій у цьому напрямку полягають у широкому дослідженні конкретних випадків вторинного знакового функціонування прикладів, а також в опрацюванні теорії та методології відповідних розвідок.
Лексичне нормування та культуромовні рекомендації очима етимолога
Стаття порушує питання фаховості культуромовних рекомендацій, критеріїв лексичного нормування, оцінки слів як прийнятних чи неприйнятних з огляду на їхнє походження — питоме чи запозичене. У річищі тенденції до розподібнення з російською мовою автори культуромовних настанов закликають уникати мовних одиниць, спільних з російською мовою, і заступати їх відмінними відповідниками. Показано, що ця тенденція поширюється не лише на справжні росіянізми, а й на слова східнослов’янського, спільнослов’янського й навіть індоєвропейського походження. Їх помилково усвідомлюють не як питомі українські, а як накинуті російські. Підкреслено необхідність розмежовувати при нормуванні справжні та позірні росіянізми. З іншого боку, в українській мові з’являється дедалі більше полонізмів. Цей процес не може бути оцінений суто схвально чи суто критично. На думку автора, полонізми можуть бути рекомендованими до вжитку, якщо дають змогу замінити стале словосполучення однослівним відповідником або замість неслов’янського запозичення вжити відповідник з питомими морфемами. На критичну оцінку заслуговує практика, коли полонізми пропагуютьcя як нібито «занедбана» чи «репресована» українська лексика. Звертається увага на те, що в культуромовних публікаціях деколи неправильно розуміють явище калькування: не як поелементний переклад, а як непотрібне, механічне запозичання взагалі. Підкреслено, що доречно застосоване калькування є продуктивним засобом розбудови лексики на питомих засадах. Деякі частотні українські слова виникли саме як удалі словотвірні кальки. Нинішня боротьба з недоречним калькуванням обмежена лише кальками з російської мови й мало поширюється на сумнівні семантичні кальки з англійської.